Rendező:
Darren AronofskyOperatőr:
Matthew LibatiqueZeneszerző:
Rob SimonsenSzereplők:
Brendan Fraser, Sadie Sink, Hong Chau, Ty Simpkins, Samantha Morton, Sathya Sridharan, Huck MilnerTartalmak(1)
Film főszereplője Charlie (Brendan Fraser), egy 270 kilós angoltanár, aki a világtól elszigetelten él, egyetlen barátja Liz (Hong Chau) próbál neki segíteni a mindennapokban. Charlie úgy érzi, nem sok ideje maradt, ezért elhatározza, hogy rendbe hozza kapcsolatát elhidegült lányával, Ellievel (Sadie Sink). (ADS Service)
Videók (3)
Recenziók (15)
A bensőséges pszichológia és a megható érzelmek kiegyensúlyozott keveréke. Köszönhetően főként a főszereplőnek, amilyet a filmművészet még nem látott, sokkoló a megjelenése, és a belső énjét szórakoztató tanulmányozni. Brendan Fraser remekül játszik, hihetetlen sminkkel, és tökéletesen passzol hozzá a filmbéli lánya, Sadie Sink. Találkozásaikban ki nem mondott érzelmek forrnak, harag a megbántottságért az egyik oldalon, megbánás a másikon. Igen, Fraser karaktere túlságosan is sajnálja magát, és elmosolyogtató a felfedezése, hogy az őszinteség mennyire fontos az életben, de A bálna című film így is egy szép és érzékeny film marad, amelyből nem hiányzik a szerző művészi részesedése.
()
An acting masterclass combined with a masterclass in unnecessary directorial manipulation. If Darren had reined in his desire to drag the viewer into a fit of transcendent emotion and had carried the film through to the end as an intimate story about a human mass of guilt and loneliness, it might have had the punch that he last achieved in The Wrestler. Unfortunately, however, this is how the redemption of a self-destructive man becomes more distant the more the director tries to make it poignant. Fraser, on the other hand, deserves maximum respect, as he account for all of the humor and humanism in this dubious dramatic cetacean.
()
If this were a raw last confession of a lost human soul without any pretensions and all sorts of gimmicks, it would be an absolute blast. The Whale shouldn't have been made by the master of allegories, Aronofsky, who combines uncompromising depression with religious motifs, art literature, and strange human creatures that might not be there at all – I was just waiting for parallel universes and other dimensions to appear. Two stars for the phenomenal Brendan Fraser and the moments when the film is exactly the coherent genre composition it should be for the entire runtime and not just a few fragments.
()
Aronofsky has disappeared from me for a long time and I stopped understanding him. Exaggerated metaphors or, on the contrary, semi-pathetic images did not suit me to the creator dreamy and uncompromisingly realistic. And now he has shown what he does best and combined it into one whole. How unpleasant scenes from everyday shattered life and the cycle of moments where dignity disappears - and into that dreams, fleeting moments of (presumed) happiness, sparks of hope where no one else would find them. Beauty, touching for its painfulness and watched with clenched teeth.
()
Knowing Darren Aronofsky is directing, you can expect pure human suffering. This film is emotionally intense but impossible to watch without being completely absorbed from the start. Brendan Fraser is nearly unrecognizable and delivers a performance that's nothing short of divine. The Whale is a prime example of a film designed to wring every emotion out of you. When a movie can do that, you're guaranteed an unforgettable experience.
()
Hirdetés