Rendező:
Paolo SorrentinoForgatókönyvíró:
Paolo SorrentinoOperatőr:
Daria D'AntonioZeneszerző:
Lele MarchitelliSzereplők:
Toni Servillo, Filippo Scotti, Teresa Saponangelo, Lino Musella, Alfonso Perugini, Luisa Ranieri, Renato Carpentieri, Massimiliano Gallo (több)Streaming (1)
Tartalmak(1)
Az 1980-as évek Nápolyában a fiatal futballrajongó, Fabietto családjában tragédia történik, ami nagy hatással van bizonytalan, ám ígéretes filmes jövőjére. (Netflix)
Recenziók (3)
Fiatal Sorrentino önéletrajzi története? Szép film a felnőtté válásról és egy szigorú családi tragédia hatásáról. Az első felében még a szereplők közötti veszekedéseket és súrlódásokat is tipikusan olasz humor könnyíti meg, a film szép betekintést ad egy nápolyi bankárcsaládba, humoros karakterekkel és pillanatokkal. A film második fele pedig találóan érzékelteti a tinédzser szükséges önállóságának ürességét és tapogatózását, szülei támogatása és szeretete nélkül. Sorrentino egy jól olvasható történettel, metaforikus díszítések és vizuális túlzások nélkül. De ugyanakkor általánosan elcsépelt filmtörténettel
()
The Hand of God is a more understated and less extravagant film compared to The Great Beauty or Youth, but it’s still pure Sorrentino, with stunning cinematography and a deep sense of nostalgia for the 1980s. It’s a love letter to Naples, to football, to Maradona, and to the legendary filmmakers of that era. But it’s also about childhood, love, and family — captured beautifully and with the subtlety that only Paolo Sorrentino can deliver.
()
The best Sorrentino in years, probably since The Consequences of Love. Finally shaking off the chubby Roman pathos of The Great Beauty and the masturbatory excesses of Youth, he serves up his unmistakable Napoleonic diet poetic style. The fewer great words that are spoken, the greater things that God's hand touches. The more modest the images here, the more moving they are. The first half is a crackling family comedy with many memorable moments, whilst the second half is a much heavier drama about the impossibility of accepting the loss of loved ones and film as a refuge where we find shreds of lost happiness. Life is sometimes like a cruise to a party island, but where everyone has already gone to sleep... The Maradona of European cinema scores a good one.
()