Rendező:
Sam RaimiForgatókönyvíró:
David KoeppOperatőr:
Don BurgessZeneszerző:
Danny ElfmanSzereplők:
Tobey Maguire, Willem Dafoe, Kirsten Dunst, James Franco, Cliff Robertson, Rosemary Harris, J.K. Simmons, Joe Manganiello, Bill Nunn, Jack Betts (több)Streaming (3)
Tartalmak(1)
Egy pókcsípés nem a világ. Peter Parker (Tobey Maguire), a kétballábas diákújságíró világa mégis fenekestül felfordul, amikor egy laboratóriumi osztálykirándulás során megcsípi egy mutáns pók. Ezt követően a srác egyre furább képességeket tapasztal magán: könnyedén sétál a plafonon, csuklójából ragadós pókszálat lő ki, a veszélyeket pedig jóval bekövetkezésük előtt megérzi. Ami kezdetben játéknak tűnik, hamarosan szörnyű és izgalmas kötelezettséggé válik. Peternek meg kell küzdenie az emberfeletti erővel rendelkező, gonosz Zöld Manóval (Willem Dafoe) és el kell nyernie a gyönyörű Mary Jane (Kirsten Dunst) szerelmét. (InterCom)
(több)Videók (1)
Recenziók (8)
Tim Burton (Batman - A denevérember) vagy Bryan Singer (X-Men - A kívülállók) filmjeinek könnyebb dolga volt. A képregényfilmjeik a díszletük, a hangulatuk miatt voltak érdekesek, illetve azzal összefüggő képességükkel, hogy "más világokba" vigyenek minket. Raimi Pókember című filmjében semmi ilyesmi nincs. Miután véget ért, nem emlékeztem egyetlen olyan jelenetre sem, amely nézőként elragadtatott volna. Tobey Maguire kiválóan megtestesítette a karakter átalakulását, de Kirsten Dunst túlságosan is lapos egy ilyen típusú filmhez. A Zöld Manó karaktere pedig nem egy ijesztő gonosztevő, hanem egy szerencsétlen roncs, akinek nagyobb problémája van a saját identitásával, mint magával a Pókemberrel. Sem jellegzetes vizuális koncepció, sem rendesen kidolgozott karakterek. És egy kiszámítható sztori, amely inkább egy tévésorozat 40 perces epizódjához illik, de ebben az esetben két órára van elnyújtva. A Pókember film elegánsan van megfilmesítve, és nincs benne popcornos butaság. De csak egy felfújt buborék, amely, amikor kipukkad, szétfoszlik, mint egy felhő, és semmi sem marad belőle.
()
Actually, the same thing applies that I wrote about the second film. The first film is a comic book remake with a relatively unique spirit, good actors and a well-written characters. If I take away the sometimes somewhat affected dialogues and given predictability, the first Spider-Man is an excellent fun that makes sense where one expects it to. It has good tricks, decent tension, and a solid (though not captivating) Danny Elfman soundtrack. The second film is dominated by the presence and charisma of William Dafoe in civilian life, but he loses it as soon as he puts on the green mask, which simply removes his civilian demonic aspects. Even the effects are somewhat outdated and the subsequent film is certainly more impressive in terms of visuals. The first Spider-Man is also a bit "non-binding", more pubescent, more playful, and the real dilemma of the super-hero happens in the second part. However, this cannot be considered a negative. I give it an honest 4 stars for being watchable fun.
()
I remember how, after the first viewing, I remained in my seat, disappointed. I was expecting a ride full of intricate relationships, grand action scenes, and deep emotions. And what I saw was a simple fairy tale about good and evil, and at the same time, the drama of an individual rejected by society. The second time, I was once again left in my seat – but this time, for the opposite reason. What I was yearning for and missing the first time around was suddenly there. Just more intimate, pleasant, and appropriate. Sam Raimi's approach may have ignored the details of the comic books, but it works more than well. That said, the two installments that followed take things a bit further.
()
This comic book adaptation didn't turn out badly, but it lacks atmosphere and more developed characters. Its major advantage is the casting of Tobey Maguire, who comes across as very natural, elegant, and likable. He is simply an outstanding actor. Overall impression: 60%.
()
Sam Raimi shows that what makes a film good is not an orgy of visual effects, but an interesting story. Tobey Maguire is perfect, he’s incredible, there is currently no one more suited to the role of Peter Parker and who could play it so well. I applaud Sam Raimi for sticking it to the film company. Kirsten Dunst is also alright, she’s no fragile beauty, but there is something to her, and she can act. My favourite Willem Dafoe was a bit of a disappointment, though, he plays naturally, but when Mr. Hyde awakens in him, his grins are rather laughable. But that's a small blemish on an otherwise excellent film.
()
Hirdetés