Rendező:
Guillermo del ToroForgatókönyvíró:
Guillermo del ToroOperatőr:
Guillermo NavarroZeneszerző:
Javier NavarreteSzereplők:
Ivana Baquero, Doug Jones, Sergi López, Ariadna Gil, Maribel Verdú, Álex Angulo, Federico Luppi, Roger Casamajor, Ivan Massagué, Manolo Solo (több)Tartalmak(1)
Spanyolország, 1944. A polgárháború véget ért, de a hegyekben még harcolnak a gerillák. Carmen (Ariadna Gil) kislányával, Oféliával (Ivana Baquero) új férjéhez, a hideg, kegyetlen és autoriter Vidal (Sergi López) kapitányhoz költözik, aki Franco seregében szolgál. Ofélia nem szenvedheti az új életét, így a ház mögött felfedezett rejtélyes labirintusba menekül. Pán - védelmezője és vezetője - egy mesebeli figura meggyőzi, hogy a kislány egy mágikus királyság rég elveszett hercegnője. Hogy az elveszett igazságot megtalálja, Oféliának három próbát kell kiállnia, olyanokat, melyekre senki nem készítette fel. (Best Hollywood)
(több)Videók (3)
Recenziók (13)
Egy film, amiben minden megvan, ami a Burton-filmekben egykor megvolt, és ami ma már nincs meg - spirituális tartalom lenyűgöző látványvilág ölelésében. Egyedülálló fantázia, amely egy kislány fantasztikus képzeletvilágát ötvözi a felnőtt világ legkegyetlenebb arcával. Két erős film egyben, amely egy váratlan, költői végkifejlet felé tart, nagy gondolatok kíséretében. A faun labirintusa olyan, mint egy stílusban gazdag fantasy-regény adaptációja, amelyet tökéletesen a nagyvászonra írtak. Guillermo zsenialitása pedig abban rejlik, hogy bármilyen modell nélkül, csak a saját, oly összetett forgatókönyve alapján alkotta meg. Hogy az egész csak a fejéből pattant ki. A film ijesztő dimenzióját Sergio López karakterének tetteivel már az első percekben felállítani egy vitatottan brutális, de tökéletesen működő húzás!
()
The most balanced and the best del Toro movie I’ve seen. And it has the same theme music as in Circus Humberto. A chamber price about war with a big pinch of gloomy, fairytale fantasy. The problem is the length, because especially in the first hour the pace is far too relaxed. On the other hand, it is hard to fault the second half; everything is flawless. It’s a sort of successful concoction containing The Devil’s Backbone and the unmistakable storytelling poetry of Neil Gaiman.
()
Via its distinctive treatment, the unique fairy tale theme is offered to a rather older audience, who will not only enjoy the decadent atmosphere but also the many exquisite details that director Del Toro uses to give his fantasy world a soulfulness and an overall feeling of perfect sophistication. The amazing sets, masks, and the contrast of the civil war with the fantasy world are just a sliding surface. The truth lies beneath the surface, where the viewer's imagination and brain must be engaged. Bravo!
()
Love that doesn't touch me, cruelty that becomes routine, and a fairytale atmosphere that cannot provide the necessary comfort due to its fragmentation. Guillermo Del Toro took too big of a bite, which crumbled into two large crumbs. One slightly smaller, sweet yet bland, the other worn out and almost hard. And not tasty at all. Fragments of a fascinating world, successful atmosphere of fairies, Pan and the creatures from Ofelia's tasks, these are aspects that simply had to captivate me. But there remains the second part with the partisans, eternal failures, and the wild stubbornness of Captain Vidal. When the script tries to torment the viewer with "bad events" too much, it starts to bother me. But when every turn hides obstacles, misfortune, or disaster, sympathy for the main characters disappears completely. Compared to Hellboy, packed with ideas to bursting, this is a surprisingly constrained and one-sided detour to nowhere.
()
A truly naturalistic drama from the twilight of the Spanish Civil War, which, through its groundwork of the neighboring worlds of reality and fantasy (surreal), recalls the director's film called Devil. Thanks to the difference between the two worlds, Pan's Labyrinth splits into two different levels – the level of bestial drama and the level of a Goya picturesque fairy-tale horror about the world behind the mirror. What I really miss in this film is the coherence and integrity of both fictional spaces. With the exception of the conclusion, from their union, I had the impression of a kind of discord, uselessness, and that it was forced. Maybe I'm too used to Burton's optics, in which everything has its order. Guillermo Del Toro has order mainly in the visual and technical concept, which is excellent and makes Pan's Labyrinth into a high-quality spectacle in terms of atmosphere, masks, set design and, last but not least, acting. In the end, the culmination of the film brought a clear moment of motivation to the whole scheme and dulled slightly my awkward impression of Del Toro's script. If this special genre mix doesn't appear in Czech movie theatres, the distributors should put their heads in the sand. Despite having a few criticisms, it's a hugely attractive experience and arguably the best endeavor of the Mexican's career... I place it in the poetic neighborhood of Tim Burton and partly Terry Gilliam.
()
Hirdetés