Rendező:
Adrian LyneForgatókönyvíró:
Stephen SchiffOperatőr:
Howard AthertonZeneszerző:
Ennio MorriconeSzereplők:
Jeremy Irons, Melanie Griffith, Frank Langella, Dominique Swain, Suzanne Shepherd, Keith Reddin, Erin J. Dean, Ed Grady, Angela Paton, Ben Silverstone (több)Tartalmak(1)
Humbert egy amerikai kisvárosban vállal állást irodalomtanárként. Egy csinos özvegynél bérel szobát. Ám Humbert vágyainak titokzatos tárgya nem a szépséges özvegy, hanem annak tizenkét éves lánya, a bájos Lolita. Humbert hamarosan feleségül veszi az özvegyet, csak hogy Lolita közelében lehessen... (Mokép)
Recenziók (4)
Lyne Lolitája összetettebben ábrázolja a főszereplő Humbert érzéseit, mint Kubrick változata. Tragikus történetét költőibb módon, Jeremy Irons álmodozó arckifejezésén és hangján keresztül közvetíti a nézőnek, melankolikus Morricone zenéjével aláfestve. A prológus a párkapcsolati nehézségek után olyan szépen kapcsolódik az epilógushoz... Lyne második ásza a pár intim kapcsolatának nyíltabb, de még mindig decens ábrázolása. Az is jó döntés volt, hogy kevésbé fókuszáltak Lolita anyjára és a Humberthez fűződő kapcsolatára, ami Kubrick filmjében csak pótlásként volt indokolt, amit annak idején nem engedhetett meg magának a filmben. És értékelem a démoni Quilty rejtettebb alakját is. Összességében egy sokkal beszédesebb és kielégítőbb film, mint az "eredeti".
()
I know exactly what I will feel when I see Lolita again. I will be in awe of the enchantingly seductive Dominique Swain, I will have tears of longing for Lolita, and for two hours, I will be Humbert, who would sacrifice and abandon everything for another moment with Dolores in his arms. What Jeremy Irons delivers in the lead role is not just good acting, it is the complete embodiment of the character, perfect harmony with the character's nature, and the materialization of all male passions and desires, even in an unhealthy form. So when I see Lolita again through his eyes, I will feel the kind of love that changes lives.
()
Since some time had passed since I saw the first adaptation, I took the time to revisit Lolita. And I actually like this better. The 1940s are portrayed very authentically (similarly well as later in On the Road), and even the key prologue from the 1920s feels very natural. The details are almost genius in places, such as in the selection of magazines and comics that Lolita and her lover read. Lolita herself is very lively, real and sexy, and not as artificial and affected as Sue Lyon was years ago. Jeremy Irons is great, at times almost vulnerable in his infatuation and tough and mean in his scenes with adults. But it’s too bad that a lot of scenes with Melanie Griffith were cut because, after all, the resulting film is too tight and seems to take place only between the main couple. As originally filmed, the scenes with Lolita's mother helped anchor the story in reality, and their reduction moved the whole towards a more dreamlike tone.
()
A poetic film with a brilliant performance by Jeremy Irons and the actress playing Lolita, who might even deserve an Oscar. Some moments are truly captivating, but towards the end, the excitement and enthusiasm quickly fade away.
()