Rendező:
Christopher NolanForgatókönyvíró:
Christopher NolanOperatőr:
Hoyte van HoytemaZeneszerző:
Ludwig GöranssonSzereplők:
Cillian Murphy, Matt Damon, Robert Downey Jr., Emily Blunt, Florence Pugh, Josh Hartnett, Casey Affleck, Rami Malek, Kenneth Branagh, Tom Conti (több)Streaming (4)
Tartalmak(1)
A Christopher Nolan által írt és rendezett Oppenheimer egy IMAX-re forgatott nagyszabású thriller. Berepíti a nézőt abba az izgalmas paradoxonba, amit az a rejtélyes férfi élt át, aki megkockáztatta, hogy elpusztítja a világot, azért, hogy megmentse azt. A főszereplők Cillian Murphy mint J. Robert Oppenheimer, és Emily Blunt mint a felesége, a biológus és botanikus Katherine “Kitty” Oppenheimer. Az Oscar-díjas Matt Damon alakítja Leslie Groves Jr. tábornokot, a Manhattan-terv igazgatóját, és Robert Downey, Jr. alakítja Lewis Strausst, az Amerikai Atomenergia Bizottság alapító biztosát. Florence Pugh játssza Jean Tatlock pszichiátert, Benny Safdie Teller Ede elméleti fizikust, Michael Angarano Robert Serbert, valamint Josh Hartnett alakítja az úttörő amerikai atomtudóst, Ernest Lawrence-et. A film Kai Bird és a néhai Martin J. Sherwin Pulitzer-díjas könyve, az "Amerikai Prométheus: J. Robert Oppenheimer" diadala és tragédiája alapján készült. (UIP-Duna Film)
(több)Videók (20)
Recenziók (19)
Christopher Nolan legérettebb és legkevésbé nézőbarát filmjében háromórás, atomfizikáról és politikáról szóló beszélgetésbe vonta be, és elkábította a nézőket. A minden szintű műveltséggel és intelligenciával rendelkező nézőket. Tisztelet! Összesen 57 nap alatt egy ilyen koncentrált, tökéletesen eljátszott, információkkal teli és átgondoltan összerakott esemény-mozaikot leforgatni, amely egy pillanatra sem veszít az érdekességéből és történelmi hitelességéből, hát ez a filmalkotói mesterség. Az, hogy Nolant ebben segítette egy olyan téma, amely mindannyiunkat érint és rettegésben tart, nem számít. Melyik más rendező adott volna nagyobb lendületet ennek a témának? A film elbeszélésének intenzitását és hatalmas erejét ismét feldobja Ludwig Göransson (Tenet) mágus zajosan kevert filmzenéje, bár az eredetisége és a részletekben rejlő kreativitása egy önálló, csodálatra méltó alkotássá teszi. Briliáns karakterformálás, vágás, olyan színészekből álló szereplőgárda, akiket nem is várnánk, mégis tökéletesen illeszkednek a filmbe (Benny Safdie rulez!). Az a két kulcsjelenet pedig, amely digitális segédeszközök nélkül, alapvető filmes elemekre épít, abszolút csemege. Közvetlenül a film vége után vegyes érzéseim voltak, valami mást vártam, valószínűleg mint mások is. De Oppenheimer idővel érik bennem, és örülök, hogy Nolan „saját módon” csinálta.
()
The long wait for another Nolan film was broken by the biographical story of Robert Oppenheimer, the man behind the atomic bomb. Yes, the subject matter is undeniably strong, but 180 minutes? Not so much. In typical Nolan fashion, he doesn't make it easy for the viewer, intertwining three timelines right from the start. If you're not familiar with the basics of Oppenheimer's life, good luck keeping up. The film is heavy on dialogue – a lot of talking, and not the gripping kind. This is especially apparent whenever Albert Einstein appears on screen; those moments steal the show and offer the best dialogue the film has to offer. It's a movie about a monumental scientific advancement, one that's essential for human progress but also one we might not deserve. It also highlights American arrogance and hints at what the Russians did afterwards – but let's not even go there.
()
Nolan is the Dr. Manhattan of contemporary Hollywood. And perhaps will be for another two decades at least. At the peak of his creative powers, he can afford a three-hour conversation colossus, which subjectively lasts a third less, because the level of precision of all creative components is on an absolute level. Actually, even the most coveted gold-plated statue is completely understandable. And yet something is missing. Perhaps a bit of personal passion in front of and behind the camera. Without hesitation, however, this is the only film by the director that I know I will probably never watch again. PS: Sex in the interrogation room is probably the biggest cringe moment in Nolan's filmography. No debate about it.
()
Two commissions, two ambivalent narcissists and a lot of tensions, things left unsaid and affecting history. Unexpectedly emotional and working with characters for a Nolan film. Spectacular in all its intimacy, transparent in all the time-playing frenzy of characters, names, and events. Three hours of dialogue condensed into what feels like a much shorter running time. The tangibility of it all, the acting, Göransson's score, the editing... Everything is at the highest bar, but that's no the reason to love it. The reason is how it totally nails it, how it grapples the issue in an unscholarly way asking the big questions of life, and how damn good it is as a film.
()
I went to the cinema thinking that Christopher Nolan wouldn't make just a biopic. Well, it's basically a biopic for at least the first hour and a half. A bit more playful in terms of working with time planes, but above all, it's audiovisually imaginative and engaging in a way that all those academy-praised films like The Theory of Everything have little chance of capturing my attention anymore. Moreover, Nolan switches gears a little bit in the middle and starts to play a lot more with individual plot lines as well as genres, so that after the more daringly conceived biopic (which looks great in IMAX), Oppenheimer turns into a horror film at times, a psychological drama at others, and isn't afraid to be a courtroom thriller that even Aaron Sorkin would applaud. It's a bit of a shame that Nolan doesn't have more faith in his audience and always ends regurgitating what might seem a bit complex for the unfocused into a few sentences. I'd certainly have liked it if he'd pushed the line about the responsibility of scientists more and generally gone more in depth with the main character himself, but those are just small things. I was entertained by Oppenheimer for the entire three hours, whether Nolan was playing with image, sound, pacing and genres, or sticking to more traditional storytelling techniques, and just spicing them heavily with his audiovisual mastery.
()
Hirdetés